3.+Nasjonalismen,+samling+av+Italia+og+Tyskland

=3.Nasjonalismen, samling av Italia og Tyskland=

toc 


Elevene skal kunne drøfte hvordan nasjonalstaten har skapt nasjonal og kulturell samhørighet, men også konflikter og undertrykkelse 

__3.3.1.1 Otto von Bismarck__
Bismarck ble født i Schönhausen(Tyskland) i 1815. Han er mannen som gjennom flere kriger har fått æren for å samle Tyskland. Fra 1862 satt han som statsminister i Preussen, og i denne perioden satte han, sammen med Keiser Villhelm I, inn mye midler på å modernisere hæren, noe som igjen styrket regjeringen. Bismarck tok i stor grad beslutninger uten godkjenning fra parlamentet, og uten å få bevilget penger fra noe sted. Han var med andre ord ikke en særlig demokratisk leder. Et tiltak han innførte var treårig verneplikt i hæren, i tillegg til fire år i reservehæren.

Fyrst Otto von Bismarck var i flere tiår på 1800-tallet en av Europas mektigste menn. Ett av hans kraftutsagn var at; //"Tidens store spørsmål blir ikke avgjort ved flertallsbeslutninger, men med blod og jern"//. Bisma rck, hertug av Lauenburg, var en tysk statsmann i Preussen og en av de mest prominente ledere av det 19. århundre. Med bakgrunn i Preussens rikdom, som forøvrig var besto av kull og våpen, var han i stand til å samle Tyskland til ett rike i 1871.

Før samlingen av Tyskland hadde Otto von Bismarck overvunnet Danmark, Østerrike og til slutt også Frankrike. I 1863 fikk Bismarck med seg Østerrike på et militært angrep på Danmark. De vinner enkelt, og ikke lenge etterpå går Bismarck til angrep på Østerrike, sine tidligere allierte. Dette sier litt om hans kyniske tankegang, og hvilke veier han brukte for å gjennomføre sine visjoner. Bismarck fremmer ideen om et samlet Tyskland under prøyssisk styre for Napoleon 3., noe han får støtte på. Også Italia blir en alliert på veien mot et samlet Tyskland. Etter at Frankrike hadde lidd et ydmykende tap, og den preussiske kongen, // Wilhelm I //,  kronet til keiser over et samlet Tyskland i slottet Versailles utenfor Paris, hvor den preussiske armé hadde sitt hovedkvarter. Denne kroningen foregikk forøvrig i 1871. Etter flere kriger og angrep får altså Bismarck samlet Tyskland, og Preussens keiser settes inn som leder for hele staten.Til tross for at Bismarck var en iskald, hard og krigersk mann frem til samlingen av Tyskland, ble han etter dette en av de viktigste eksponentene for fredsarbeidet i Europa de neste 20 årene. Han forsøkte blant annet å megle mellom de andre stormaktene. Regler for erobring av kolonier i Afrika og andre steder ble også lagd.

Bismarck blir ofte sett på som en person som kun var opptatt av makt, og brukte de mulighetene og midlene han hadde til å oppnå dette. Han kjempet mot både demokrati, katolisisme, liberalisme og sosialisme, og mange mener at hans stat ikke ville være særlig levedyktig. Den tyske staten utviklet seg til å bli imperialistisk, og endte til slutt med rasisme og folkemord. Allikevel skapte Bismarck en tysk nasjonalstat med lov og orden, uten å bryte med sine prinsipper. Han mente at rettsstaten kunne bli opprettholdt uten demokrati, noe som statsvitere i senere tid har vært uenige om. Sine siste år brukte han på å skrive ned sine tanker og memoarer i boken //Gedanken und erinnerungen.// Otto von Bismarck døde i 1898.

Bismarck var sterkt imot demokrati, men var den første til å innføre alminnelig stemmerett for menn.

//"Det blir aldri løyet så mye som før valget, under krigen og etter jakten."//

__3.3.1.2 Keiser Vilhelm I__
Vilhelm 1.ble født i 1797 og ble konge i Tyskland i 1861.I 1871 ble han også utnevt til keiser. Han var sønn av kong Fredrik Vilhelm 3 og var en kjent reaksjonær. Broren hans Fredrik Vilhelm 4 oppfordret han til å slå revolusjonen ned med makt, noe som førte til at han ble så forhatt av de liberale at han måtte flykte til Storbritannia i noen måneder.

I 1850-årene var han en motstander av den reaksjonære «kamarilja» ved hoffet, som han mente ikke førte noen energisk prøyssisk stormaktspolitikk, overfor Østerrike. Etter at han ble konge fikk han et litt mer liberalt syn, men ville ikke svekke kongemakten, og hans hovedinteresse var å styrke hæren. Militærbudsjettet og forslaget om ny hærordning møtte motstand hos det liberale flertall i landdagen, og Vilhelm tenkte på å si ifra seg tronen. I 1862 utnevnte han Bismarck til statsminister, og måtte derfor overlate politikken til ham. Vilhelm var ofte irritert over Bismarck, og hans prøyssiske konservatisme kolliderte med Bismarcks «realpolitikk». Han var motstander av Bismarcks kamp mot den katolske kirke i 1870-årene, av støtten til republikken i Frankrike og alliansen med Østerrike 1879. Han døde i 1888.

__3.3.1.3 Keiser Franz Josef__
// Franz Joseph I av Østerrike, også kjent som Keiser Franz Josef eller I. Ferenc József av Ungarn //**, ** tilhørte Habsburgdyn astiet og var konge av Østerrike siden 1848. I 1667 ble han kronet til konge av Ungarn. I hans regjeringstid ble bl.a. Den prøyssisk-østerriksk e krig utkjempet (1866), trippelalliansen mellom Østerrike, Tyskland og Italia inngått (1882) og Bosnia-Herzegovina annektert (1908). Etter at han ble innsatt som keiser måtte han fint finne seg i de språklige og kulturelle forskjellene som fantes i restene av det riket han bestyrte. Han valgte å alliere seg med Ungarn (Spesielt adelen i landet – denne utgjorde rundt 1-2 %) fremfor den raskt den raskt industrialiserende, slaviske folkegruppen i området Böhmen-Mähren. Han var blant de som foreslo å opprette den nye staten som to monarkier i personalunion, der han selv fungerte som keiser av Østerrike (med tilleggsland) og som konge av Ungarn. Han førte en svært ekspansiv og konservativ politikk.





//**Giuseppe Mazzini** var en italiensk patriot og revolusjonær. Han var en av de første nasjonalistiske ideologene i Italia. Han var født i 1805 og døde i 1872.//
==== Mazzini, Giuseppe var en italiensk forfatter og politiker. Han stiftet i 1831 Giovine Italia (Det unge Italia), en hemmelig politisk forening som arbeidet for et forent, republikansk Italia. I 1833 måtte Mazzini flykte fra hjemlandet, og grunnla 1834 Giovine Europa i Bern, Sveits. 1837-48 bodde han i London, hvor han bl.a. utgav en avis. Han vendte tilbake til Italia i 1848, gikk inn i Garibaldis frikorps, og ble 1849 valgt til triumvir i den romerske republikk. I skuffelse over utviklingen i landet trakk han seg etter hvert helt ut av politikken. 1850-70 levde han igjen i landflyktighet i London. ==== ==== Mazzinis mest berømte verk er //Dei doveri dell'Uomo// (Om menneskets plikter), hvis første artikler ble utgitt i London 1841-42; en utgave utkom 1860, under tittelen //Londra 1860//. I 1829 hadde han utgitt //D'una letteratura europea,// hvor han ser litteraturen i sosial sammenheng og hvor hans idealer om frihet, fremskritt og humanitet kommer klart til uttrykk. ====

__3.3.2.1 Nasjonalisme__
Nasjonalisme er ikke det samme som patriotisme. Patriotisme kan defineres som "en vilje til å stå på for samfunnet uten at det er noen svær teori eller ideologi bak engasjementet." Nasjonalisme kan være med på å skape en identitetsfølelse for folket gjennom for eksempel felles språk, kultur, historie og noen steder også politisk og religiøs retning. Følelsen av nasjonal identitet finner ofte sted innenfor et geografisk avgrenset område. Innenfor dette området har gjerne beboerne felles lover, økonomi og historie. Den nasjonalismen vi kjenner til i dag hadde sin opprinnelse under den franske revolusjon og i løpet av de første 200 årene etter revolusjonen spredte den seg til resten av verden.

__3.3.2.2 Nasjonalismen i Europa:__
Begrepet nasjonalisme blir ofte forvekslet med patriotisme, men i motsetning til patriotisme er nasjonalisme noe man som regel er født med. Mens man velger å være patriotisk, er nasjonalistisk noe man ofte er når man er del av en gruppe som har noe til felles. Disse fellesfaktorene kan være alt fra språk, kultur, tradisjoner, historie, eller kanskje til å med ytre kjennetegn. En nasjon er dermed heller et kulturelt område, og ikke en stat. Nasjonalismen er en følelse, en samfunnsmessig bevegelse, og har alltid fungert som politisk «sprengstoff» når folk har hvert ignorert eller undertrykt av staten. Den franske formen for nasjonalisme sprang ut av patriotismen som oppstod under den franske revolusjonen, og bygget dermed på revolusjonens prinsipper om staten og statsborgerlige rettigheter. Men selv om den den franske formen for nasjonalisme var knyttet til disse ideene, ble den utover 1800-tallet mer og mer forent med tanker om etnisitet, språk, tradisjoner og kultur. Og selv om den franske nasjonalismen startet som en motpol til den tyske, utviklet den franske nasjonalismen seg til å bli mer og mer lik den tyske nasjonalismen.

Skandinavismen Skandinavismen ble til på starten av 1700 tallet. De tre skandinaviske landene, Norge, Sverige og Danmark hadde tidligere vært igjennom flere kriger. Det var hovedsakelig litteraturen som var bakgrunnen for skandinavismen tidlig på 1700 tallet. Selskapet ”de tre nordiske rikenes forening” ble dannet. Skandinavismen hadde sin nedgang med inngangen til 1800tallet, da Danmark angrep Sverige etter ordre fra Napoleon. Dette resulterte i at Norge ble avstått til Sverige og Pommern ble Dansk. Noe senere i 1830 vokste ”skandinavismen” i de tre landene igjen og det ble dannet en ny bevegelse som ble hetende Studentskandinavismen. Skandinavismen hadde sin første politiske problemstilling i 1864 da Danmark mente deres krig med Preussen var en felles sak for Norge, Sverige og Danmark. Dette ble ikke støttet opp av unionen Norge – Sverige og dette beviser at Skandinavismen ikke var sterk nok og at vi ikke hadde mange nok felles interesser til å kunne identifisere oss som et geografisk område. Bevegelsen døde ut, men student møtene fortsatte som et sosialt arrangement og delte kunnskaper om hverandres nasjoner.

//3.3.2.1.1 Det tyske spørsmålet// Det tyske forbundet ble etablert i 1815, der Habsburg hadde over halvparten av innbyggerne. I Preussen, del av Habsburg, var det interne tollgrenser, og disse ble ikke opphevet før i 1818, men dette fungerte ikke ordentlig pga for dårlig kommunikasjon til sjøs og på land. Det tyske forbundet var verken en stat eller noen nasjon, dette fordi det var både kulturelle og språklige forskjeller både utenfor og innenfor forbundet. Med i forbundet var Nord- og Sør-Preussen, og en tredel av Østerrike. Østerrike hadde flere slavere og italienere enn tyskere. I 1815 var det flere grunner for å ikke kunne lage en Tysk nasjonalstat. En grunn var at stormaktene Storbritannia, Frankrike og Russland ikke ville et sterkt Tyskland liggende midt i Europa. For det andre var at det var få tyskere som var interessert i en samling. En tredje grunn var at det var en maktkamp blant habsburgerne, blant Østerrike og Preussen. Ingen av disse ville gi fra seg makten til et tysk statsforbund. Den fjerde grunnen var at Preussen og Østerrike bestod av store områder som ikke var Tyske og dette stod i veien for en «stortysk» løsning.

//3.3.2.1.2 Nasjonalisme i Sør-Amerika//
Der europeere blandet seg med de innfødte ble det en politisk kultur som samtidig som den tok med folk, folkestyre og frihet, også tok med arven fra inkaene og aztekerne. Nasjonalromantikken preget det hele, man skapte nasjonale myter og stater. Slik var det ikke i Latin-Amerika. Av 17 millioner mennesker var 3 millioner hvite, og de sto på toppen av alt. Man delte de hvite inn i to grupper: Insulares og Kreoler. Insulares besto av 10 % av de hvite og var spanskfødte. Den andre gruppen kreolene var født i amerika, og bestod av 90 % av de hvite. Kreolene ble sett på som mindreverdige av insulares, mye på grunn av deres amerikanske fødsel.

3.3.3 Sentrale hendelser
__Preussens krig mot Danmark__ [|Preussen] var som sagt sterke og ville samle de tysktalende for å danne en nasjon. Det tysktalende området [|Holstein] som lå under den danske kongen var derfor et ønsket område for Preussen å ta over. Tyskerne så på dette som et samlet område, mens danskene som to forskjellige. Preussen ville ta tilbake det tyske området og forene det til [|Zollverein] - en union bestående av tyske stater. Tyskerne i [|Slesvig-Holstein] følte seg undertrykket av danskene og ønsket selv ikke å være under et styre av Danmark. [|Slesvig] og Holstein hadde selv tatt opp kampen innad (1848-1851), og den første vant Danmark. Men så kom Preussen inn. Deres begrunnelse for invasjonen var at de tysktalende følte seg undertrykket og at de heller burde være en del av ”slekten”, ”ætten”. De følte en nasjonalistisk tilknytning hvor bakgrunn og språk var viktig. Preussen hadde sterke militære styrker og var ikke lett å knekke. Under [|Otto Von Bismarck] angrep de Slesvig i 1863-1864, ikke alene men sammen med Østerrike. Danmark måtte gi seg, selv om de prøvde å ta opp kampen, grunnet den alt for sterke militære nasjonen.

Wilhelm I Friedrich Ludwig, også kalt Vilhelm den store ble født den 22. mars 1797 i Berlin og døde 9. mars 1888 i Berlin. Han var konge av Preussen fra 1861 og tysk keiser fra 1871 til sin død i 1888. I 1871 gikk han til å være tysk keiser. Dette var en mektig stilling. Seieren over Frankrike gjorde at Tyskland kunne samles til ett rike. [|Ludvig II av Bayern] sendte ett brev der han bad Wilhelm stille seg i spissen for et samlet tysk rike. Dette ble akseptert av den prøyssiske kongen, og Wilhelm stilte som tysk keiser. En improvisert seremoni ble gjennomført Versailles. Wilhelm ble proklamert som keiser den 18. januar 1871. Og beholdt denne stillingene helt fram til sin død. Det andre tyske keiserrike var født. Det var på dette tidspunktet 41 millioner innbyggere i det tyske riket. Otto von Bismarck ble samtidig utnevnt som rikskansler i Tyskland.

__**Krimkrigen**__ Krimkrigen varte fra 1853 til 1856 og var en av de mest sentrale hendelsene innenfor nasjonalismen og samlingen av Italia og Tyskland. Dette var en krig mellom Russland og Frankrike, det Osmanske riket, Storbritannia og Sardinia som var en allianse mot Russland. Økende russisk innflytelse på Balkan og tilgang til Middelhavet fra Svartehavet gjennom Dardanellene og religiøse motiver var hovedmotivene som styrte krigen fram til dens slutt i 1856. Krigen sluttet egentlig den 11 september, 1855 da russerne ble slått i slaget ved Sevastopol. Krimkrigen var med på å skape store problemer i Europa på 1800-tallet. Den ødela det europeiske maktbalansesystemet de hadde fra 1815 og da dette skjedde ble Russland og Storbritannia mye mindre ivrig etter å gripe inn når det trengtes i konfliktstrid. Russland led som sagt store, ydmykende tap i krigens løp og trengte mange år på gjenreisning etter dette. Selvom Russlands nederlag i 1855 har blitt regnet som krigens slutt, var den ikke helt over før fredsbetingelsene ble underskrevet ved kongressen i Paris 30 mars, 1856. Dette har i nåtiden blitt regnet som den offisielle slutten på krimkrigen.

3.4 Nasjonalismens betydning for Europa
Samlingen av Tyskland kom 1860 – årene og ble ledet av [|Preussen] med våpenmakt, økonomisk styre og politisk fasthet. Denne militære revolusjonen som også blir kalt «den tyske revolusjonen» var sammensatt. Kong Vilhelm 1. og statsminister [|Otto von Bismarck] moderniserte hæren og styrket regjeringen på bekostning av parlamentet. Preussen mobiliserte mange menn, og i forhold til Østerrike og Frankrike var den prøyssiske generalstaben en overlegen organisasjon.
 * __Samlingen av Tyskland:__**

I 1863 fikk Bismarck med seg Østerrike i et militært angrep mot danskene. Danmark gjorde motstand, men de hadde ikke en sjanse mot den sterke prøyssiske hæren. Etter seieren fikk Bismarck [|Napoleon 3]. med på å samle Tyskland under prøyssisk ledelse. Bismarck fikk Italia som alliert og sørget for at Ungarn ikke lagde opptøyer. I 1866 angrep han Østerrike, og etter to måneder med kamp måtte Østerrike inngå våpenhvile. Det tyske forbundet ble oppløst og en rekke stater ble alliert eller forent med Preussen. [|Frans Josef], keiser av Østerrike, ville ikke finne seg i krigsnederlaget i 1866. Sammen med Napoleon 3. la han derfor planer om å ødelegge Preussen. Frankrike så nemlig på Preussen som den største trusselen, ikke Østerrike. I juni 1970 erklærte derfor Frankrike krig mot Preussen overbevist om at de hadde en overlegen hær. Men den tyske mobiliseringen gikk raskere enn den franske, og 2. september måtte franskmennene gi opp. Bismarck og Preussen var selvsikre etter seieren, og ved å forhandle med mange av de tyske regjeringene og ikke minst en rekke bestikkelser, fikk Bismarck overtalt dem til å godta at Preussens konge skulle bli Tysklands keiser. I januar 1871 ble keiserdømmet proklamert, og samlingen ble kalt det «[|andre keiserrike]». Et stort og sterk Tyskland var nå oppstått. Otto von Bismarck & Det tyske keiserrike
 * __Panslavismen, pangerslavismen og skandinavismen:__**

PANSLAVISMEN:

Panslavismen var en nasjonalistisk eller overnasjonalistisk ide. Dette var en ide om at alle slaviske folkeslag utgjorde en eller annen form for enhet. Hva denne enheten bestod i, eller hvilke praktiske politiske konsekvenser en kunne trekke av at slavene var ett folk var aldri klinkende klart. Panslavismen var allikevel et russisk utenrikspolitisk redskap. Stormaktspolitikken, og først og fremst Russlands ønske om å være en beskytter av alle ortodokse slavere på Balkan, var viktig. Den voksende panslaviske bevegelsen spilte en viss ideologisk rolle. I 1820 var det forsket nok i de slaviske folkenes historie til at en slavisk ideologi kunne vokse frem. Samtidig ble russerne opptatt av å verge sine sørlige og vestlige slaviske frender, og planslavismen ble et redskap for Russland i europeiske spørsmål.

PANGERMANISMEN: Pangermanismen var en utvidelse av tysk nasjonalisme. I 1890 årene fikk den et visst gjennomslag og hadde en egen forening. Denne foreningen ville forene alle tyskerne i hele verden til en stor tysk stat, og denn staten burde styre verden. Nederland, Belgia, Luxemburg, Østerrike, Ungarn, Polen, Romania, Serbia og store deler av Sveits inkludert. Foreningen støttet opp under en økende tysk imperalisme og opprustning mot slutten av 1800 tallet. Den var sterkt antisemittisk og sterkt antislavisk.

SKANDINAVISMEN: Skandinavismen er en bevegelse som med utgangspunkt i de tre skandinaviske folkenes nære slektskap, fra midten av det 19 århundre sterkt påvirket Norges, danmarks og sveriges politikk. Dette gjorde de ved å på ulike måter forsøkte å føre folkene nærmere hverandre kulturelt og politisk. Denne bevegelsen har lidd flere store nederlag, hvor landets ulike interesser har stått mot ideen om en felles fortid og skjebne. I dag er det utbredt skandinavisk og nordisk samarbeid, ikke minst gjennom nordisk råd.